Az óceán fogságában az Elátkozott-szigeteknél
A kicsik is útra kelhetnek

A Carina földkerülő útjának kétszázhuszadik napja után bármennyit haladt előre, a műholdas helyzetmeghatározó műszer (GPS) szerint szinte állt.
Nagy a forgalom a Panamai öbölben

Így telt el lassan tíz, húsz, harminc, majd negyven nap egy pár száz kilométer átmérőjű áramlás fogságában.
A hajó nem és nem tudott átvergődni a Panamától alig hét–tizennégy napi vitorlázásra található Galápagos-szigetekre, amelyeket a tengerésznyelv Elátkozott- vagy Elvarázsolt-szigeteknek is nevez, és szinte egész területük védett nemzeti park, állatviláguk élő kövületek kirakata... 
Jóval a Carina előtt egy ismert prágai zeneszerző és karmester, Eduard Ingriš indult el néhány elszánt férfi és egy hölgy társaságában vitorlás tutajjal a Csendes-óceán szigetvilága irányába. Kilencvenkét napos útjuk során negyvenhét napot egy irdatlan nagy kiterjedésű tengeri örvény fogságában töltöttek az Elátkozott-szigetek térségében, mígnem az USA megmentésükre kiküldött hajói rájuk bukkantak. Noha Ingriš zeneszerző volt – a Teskně hučí Niagara című szerzeménye ma is népszerű –, valamint neves fényképész s operatőr is, akit még Hemingway is dolgoztatott, s kalandvágya és az európai háborús évek disszidálásra késztették, az óceánhoz továbbra se lett hűtlen. Pár év múlva ismét elindult a csendes-óceáni szigetek felé, és a Cantuta II vitorlás tutajával el is érte őket.
Áront – Ingrišsel ellentétben – egyetlen állam sem kerestette, de a Sors annyit elrendezett, hogy éppen akkor hajózott ki Ecuadorból Rotor nevű (polinéz nyelven tengert jelent) kétárbocos vitorlásán Szabó Géza a barátnőjével, és felkínálták segítségüket sorstársuknak. 
A világvizeket járó fiatalember további kalandjait a Carina rövidített hajónaplója hűen őrzi:
2007. 4. 25. (214. nap), Balboa: 16.30-kor (panamai idő szerint) elindultam Galápagos felé. A motor a nagy hajóforgalomban az öböl elején leállt. 
A kibójázott csatorna igen keskeny. Másodpercek alatt felhúztam a vitorlákat, természetesen elállt a szél, elő az evezőket…
2007. 5. 4. (223. nap): Délután elkezdtem kabinrajzokat készíteni – a barlangrajzokhoz hasonló nonfiguratív díszítéseket. Napok óta benne vagyok egy ellenáramlatban, ami 1 csomóval tol vissza kelet felé. Hosszú vitorlázásra rendezkedek be…
2007. 5. 13. (232. nap): Ma van anyák napja. Freddy rádión beszámolt egy vízi balesetről. Egy norvég pár hajója majdnem elsüllyedt, elülső merevítőkötelük felszakította a hajó orrát, így folyamatosan áradt be a víz. Másnap reggel az amerikai parti őrség mentette ki őket.
2007. 5. 19. (238. nap): Elvisz a vízáramlat. Egy sirály szállt le a hajóm orrára néhány órát pihenni. Aztán a haverja is megérkezett, eleinte volt veszekedés, majd megbékéltek. Vacsora: paradicsomos húsgombóc, sör és mogyoró, végül is szombat este van.
2007. 5. 25. (244. nap): Jól látszanak a csillagok az ágyamból, s elrévedeztem; eközben a hajó elfordult, és lassan sodródott visszafelé…
2007. 5. 26. (245. nap): 11.00–12.00: evezés; ebéd: mazsola; 12.00–15.00: evezés, rádiózás: Robi közvetített Szabó Géza között és köztem; 20.00–22.00: evezés (extra grog).
2007. 5. 28. (247. nap): Álmom: ebéd – egy jó kis magyaros étel; program – délelőtt Pesten valami jó kis képkiállítás; délután Margit-sziget; este egy kis pesti kocsmában sörözés barátokkal; éjszaka zene – minél hangosabb. Szabó Géza felajánlotta, hogy elhúz Galápagosra. Gondolkoztam egy-két percet, és elfogadtam. Géza és Éva a Rotorral értem jön. Nincs vészhelyzet, de a segítség véget vet gyötrelmes helyzetemnek. Nagyon köszönöm nekik!
2007. 6. 3. (253. nap): A kikötőbe Géza húz be, én meg ledobom a horgonyt. Beugrottam enni valamit egy helyi kifőzdébe, ahol egy idősebb motorszerelővel hozott össze a sors. Volt véleménye az 1989-es rendszerváltásról és annak gazdasági megoldásairól. Érdekes volt ezt hallani egy ecuadori ember szájából...
2007. 6. 4. (254. nap): A szomszéd hajó kapitánya átúszott hozzám beszélgetni. A harmincnégy éves ausztrál barátnőjével és mostohafiával utazik vissza Ausztráliába. Együtt kávéztunk, majd a marihuána termesztésének módjairól mesélt. Sokan a hajójukon ültetnek cannabist. Reggel Évával és Gézával elsétáltunk egy közeli nemzeti parkba. Ma reggel van a teknősetetés. (Ilyenkor „nagyon” aktívak!) Iguána és teknős mindenhol, nagyon érdekes. 
2007. 6. 13. (263. nap): Gáspár igen érdekes személyiség. Spanyol szólóvitorlázó. A Húsvét-szigetről jött, és Galápagos után a Kókusz-szigeteken áll meg, majd Costa Rica–Kalifornia–Hawaii. Úgy időzít, hogy szörfözésre a legjobb legyen a szél. Amikor mondtam, hogy magyarországi vagyok, s hozzátettem, hogy senki nem tudja, hol van, az volt a válasza, hogy 1988-ban Balatonon Optimist-világbajnok volt. Szerény, de talán az egyik legjobb vitorlás versenyző manapság…
2007. 6. 15. (265. nap): Holnap továbbállok. Remélem, kilencven-száz nap alatt elérem Marquesast. Vicces: híres vagyok itt, mindenki kérdez. Úgy ismernek, mint „lokó”-t, ami őrültet jelent.
2007. 6. 16. (266. nap): Hetvenkét tojást megmártottam lobogó vízben három másodpercre; ettől egy holland pár szerint három hónapig jó lesz. A krumplinak és a hagymának vágtam egy-egy dobozt két kannából. Rádión beszéltem apuval, ami lassan olyan, mintha magammal beszélgetnék...
2007. 6. 17. (267. nap): Jó érzés, amikor megértenek, akár itt, akár otthon, Magyarországon. Persze tudom: abban is van némi igazság, hogy őrülten vakmerő vagyok, és inkább nem foglalkoznak velem s nehezen besorolható vitorlás stílusommal. Az első élménybeszámolót itt, a gyorsétteremben egy hét-nyolc éves galápagosi gyereknek tartottam, akit közben nagyon érdekelt a laptop. Gondolkodom egy könyvnek – napjaim eseményeinek – a megírásán, soha nem lehet ezt befejezni. Amitől jobban tartok: hogy nem tudom kellőképpen átadni, mi is történt. Vannak, akik mindig a miérteket keresik, és ezen keresztül próbálják megérteni az életet. Eddig én is. Most már rájöttem, hogy nem így kell. Az életet nem érteni kell, hanem minél jobban érezni. 
  
    konténerekkel föltornyozott teherhajó       új barátság kezdete: Áron és a teknős                               A Rotor
  A sorokból kiérezhető Méder Áron 267 napjának tízezer mérföldje, amelynek az apropóján mintha áthallásként életre kelne egy tengerészhagyomány: az angol hajók indulásakor a legnagyobb tengerésznemzet kapitányai, az „Isten óvja királynőt!“ felkiáltással végezték a sorszemlét. A mi esetünkben e kis szemle után egy másik királynőt, a Carinát féltjük köszöntésünkkel, s mítoszteremtő útjának sikerére szívesen öntetnénk mi is egy kupicával Poszeidónnak.
Szöveg Poór József
[2007. 10. 19.]