Előfizetés
I Rovatkalauz

Friss       Heti
menü       Szólesen       Jegyzet               Fókusz       Kultúra       Kézírás       Messzelátó

Csavargó -
Online

A
szólóvitorlázó magányossága

„ Huszonhat évesen
indultam el, most harminc vagyok. Kinyílt a világ,
sokkal nagyobb a szabadságigényem”

Három év alatt megkerülni a bolygót egy
hatméteres tavi vitorlással. Mindezt szponzorok,
legénység és különösebb segítség nélkül megtenni,
egyedül. Ezeket a dolgokat most már végérvényesen
Méder Áronhoz köthetjük, aki remeteként, „modern
Robinson”-ként kerülte meg a Földet. Nemrég tért
haza, s most jelent meg naplója alapján íródott
könyve, Békét és szelet! címmel. Az ember belső
határairól, félelemről, kitartásról
beszélgettünk.

– Emlékszel
rá, hogy mikor jutott először eszedbe komolyan a
Föld megkerülésének ötlete?

– Szerintem
mindenkiben van egyfajta elvágyódás, nem vagyok
egyedi eset, ebből a szempontból, mások is
nekivágnak efféle utaknak, legfeljebb nem
vitorlással indulnak, hanem biciklivel, gyalog
vagy evezve. Már gyerekkoromban rendszeres és
meghatározó élményem volt a vitorlázás, ami aztán
nem maradt abba; folytatni tudtam egészen az
egyetem végéig. Mindig találtam valami új
kihívást: volt, hogy versenyeztem, oktattam néhány
évig, vagy tengeren vitorlázgattam különféle
hajókkal és különféle helyeken. Aztán elérkezett
az a pont, hogy úgy gondoltam egy nagyobb út kéne,
a lehető legnagyobb: a Föld megkerülése. Egy olyan
hajóval, mint a Carina, szinte senki nem indult
volna el, mert bár látszólag nem megfelelő a
feladatra, mégis őt választottam!

– Mennyire
vágytál a hírnévre? Vagy inkább magaddal szemben
volt kihívás ez az út?

– A hírnevet nem
tekintem túl nagy dolognak; arra való, hogy velem
párosítsák ezt a fajta őrült vitorlázást – hívtak már „modern
Robinson”-nak is –
ezt az életstílust, vagy mondhatni kivonulást,
menekülést. Nekem fontos volt az is, hogy ha
megérkeztem egy pici szigetre, akkor jött a helyi
újságíró, s tudósított rólam, a weboldalamon is
lehetett követni az utamat, tehát sokan tudtak
rólam; nem akartam ezt az egészet magamnak
tartogatni. Az embereknek jó, ha látnak olyan
dolgokat, amelyek elgondolkoztatják őket. Az
rossz, ha csak olyasmiket látsz, amin nem kell
gondolkodnod, fontos néha egy kicsit mást,
szokatlant is tapasztalni.

– De nem
indulhat el mindenki világgá csak úgy, anyagilag
sem lehet kis vállalkozás...

– Mögöttem nem
álltak nagy cégek és szponzorok, legfeljebb
termékeket adtak. Kockázatos lett volna
támogatniuk, hiszen megvolt a veszélye, hogy nem
érek végig. Nekem nincs főnököm, nincsenek
meghatározott szerződéseim, amelyek korlátoznának
– jelen esetben nincs szabály arra, mit, hogyan és
kinek mondjak. De ez sokkal jobb is így,
emberközelibb, és irigyeim sincsenek.

–
Mennyire tartottál a fiaskótól? Voltak
olyan időszakok, amikor alig bírtad, s
legszívesebben feladtad volna?

– Az óceáni
szólóvitorlázás technikai sport, java részét meg
lehet tanulni. Van egy másik rész, amit nehezebb:
magadat elviselni. Vannak magányos vitorlázók, aki
visszafordultak, vagy egyszerűen megőrültek,
hiszen valóban kell hozzá bizonyos fajta lelki
alkat. Az ember azonban általában érzi, hogy
alkalmas lehet-e rá vagy sem. Emellett a mai világ
kicsit más ebből a szempontból: kevesebb a
szabadságra vágyó ember, mint 50-100 évvel
korábban. A másik dolog pedig, hogy az óceán
közepén nem lehet feladni. Van, hogy két-három
napig rosszban vagy magaddal, vagy vihar van, és
nehéz előbbre jutni, de aztán kisüt a nap, vagy
tudod, hogy közeledsz a következő kikötőhöz, és az
már hívójel, így megnyugszol. Elfoglalod magad
napi a teendőkkel; nem utolsósorban pedig van itt
romantika is persze: vitorlázgatsz, horgászgatsz,
olvasol, írsz, fényképezel, gondolkozol...

– Nem volt
túlzottan ingerszegény a környezet?

– Szigetek
között a legjobb hajózni, akkor találkozol
emberekkel, elmész velük enni, beszélgetsz, aztán
tovább indulsz. Egyfajta utazóként működtem, nem
turistaként. Megpróbáltam minél több helyi
ismeretet szerezni, megismerni a nyelvet, a
kultúrát. Volt olyan időszak, amikor dolgoztam is,
hiszen arányaiban összesen két évet voltam vízen
és egyet szárazföldön.

– Milyen
belső változáson mentél keresztül az elmúlt három
évben? Más ember jött vissza?

– Egyértelműen
változtam. Huszonhat évesen indultam el, most
harminc vagyok. Kinyílt a világ, sokkal nagyobb a
szabadságigényem, s ezt kicsit nehéz ismét egy
kötöttebb életben megélni. Aztán meg jobban tudok
vitorlázni, és van egy csomó haverom a világ
körül.

– Milyen
érzés most itt?

– Sok helyen
mondtam már, hogy Budapestet szeretem. Emiatt
kaptam már hideget-meleget egyaránt. Azt hiszem,
azok az emberek, akik itt élnek és nem mozdulnak
ki a világba, csupán újságokból vagy a
televízióból tájékozódnak, kevésbé tudják
összehasonlítani a Magyarországot a nagyvilággal.
Így kevésbé érzik, hogy ez a hely is igazán jó
hangulatú. A Maldív-szigeteken például azt
mondtam, hogy a Margit-sziget hiányzik. Jó érzés
volt hazajönni, cseppet sem volt
elkedvetlenítő.

– Mi a
következő lépés?

– A vitorlázás
természetesen megmarad az életemben, kicsit
kevésbé hippis, jóval normálisabb körülmények
között. Vitorláztatok majd olyanokat, akik
gyakorolni vagy csak kirándulni, pihenni
szeretnének.

– Ki tudsz
ragadni valami emlékezetes mozzanatotaz útból, a
könyvedből?

– Az
Atlanti-óceánon például 39 nap alatt értem át, de
mindennap ugyanazt csináltam. Monoton és amellett
jó volt. Nagyon rövidnek éreztem és ezért egy
napként írtam le a könyvemben. Nagyon érdekes volt
az átkelés a Panama-csatornán: hatan voltunk
Carinán, mivel a hivatalos előírások szerint
kellett legénység is. Sok érdekes dolog történt
ott, ami nehezítette az utat, hiszen az egy komoly
üzem: felmérik például hajót, hogy átkelhet-e
egyáltalán a zsilipeken stb. És még sorolhatnám az
különböző epizódokat...

–
Összességében kijelenthetjük, hogy
szerencsés ember vagy.

– Három évig nem
lehet pusztán szerencséd. Sokan nem is értik, hogy
lehetett ezt megcsinálni. Sok mindent mondhatnék,
ami segít értelmezni: a naplóm, a megérkezés, a
félelem... Talán a könyvben a sorok közül érezhető
ki igazán, hogy adott esetben épp mi volt, ami
továbbvitt. A naplóm - amit a könyvhöz használtam
- eléggé szikár volt: tőmondatokban írtam sokszor.
A megérkezés is nagyon furcsa volt: ott volt
mindenki, akit szeretek, és hirtelen az
egyedüllétből kiesve ismét ebben a világban
találtam magam. A félelembe, amit néha az utazás
alatt éreztem, bele lehet fásulni, hiszen
vészhelyzetben mindig a megoldással, teendőiddel
kell foglalkoznod, nincs időd pánikba esni. S
közben megismered a saját határaidat, és egy idő
után azt is tudod, hogy mindig van egy következő
pont.

Méder Áronnal az elmúlt hétvégén a Boat
Show-n találkozhatott a közönség, ahol
megcsodálhatták Carinát is.
Áron legközelebb
a Budapesti Nemzetközi Könyvfesztiválon, április
24-én délután háromkor tart élménybeszámolót és
vetítést; Békét és szelet című könyve pedig
mától kaphatók a
könyvesboltokban.

Zalka Szilvi

2010. március 8.

NAPI JEGYZET

Kínai
március

Kerékgyártó György

Hibát követtem el: nem
vásároltam meg valamit, amire azonnal le kellett
volna csapnom. Az történt, hogy kicsiny városunk
virágüzletében egy héttel ezelőtt különleges
kokárdára lettem figyelmes: műanyag jelvény
koronás címerrel, körötte a hagyományos körkörös
elrendezésű trikolór szalag. A műanyag-textil
együttes is különlegességnek számított, a cseppet
sem historikus szemlélet azonban, amely a
Kossuth-címer helyett a koronásat helyzete a
kitűzőre, még inkább.

Tovább

Aktuális
szám

2010 / 10.
szám
Korábbi
lapszámok

LAPBEMUTATÓK

NAGYÍTÁS A KÁVÉHÁZBAN

2010. március 16-án kedden, 17 és 19 óra
között
SPINOZA KÁVÉHÁZ
Budapest
VII. kerület, Dob utca 15.

2010. március 17-én szerdán, 17 és 19 óra
között
WALZER KÁVÉHÁZ
Pécs,
Ferencesek utcája 9.

2010. március 23-án kedden, 17 és 19 óra
között
IBOLYA PRESSZÓ
Budapest V.
kerület, Ferenciek tere 5.

2010. március 24-én szerdán, 17 és 19 óra
között
A CAPELLA cukrászda és
kávéház
Szeged, Kárász u.
6.

Videoportálunkból

Interjú Aknay János Kossuth-díjas
festőművésszel

Legolvasottabb

Megőrizni
a létezés magyar minőségét

Az
erkölcsi megújulásról

Elkerülhetetlen
a szellemi közélet újjászervezése

Tarantino
Goebbels dolgozószobájában

Jöhet-e
még?

Pécs
2010

nagyitas(kukac)nagyitas.hu

Impresszum
| Média
ajánlat | Szerzői
jogok | Partnereink
| Pályázat

web(kukac)nagyitas.hu